Brad Bird her, forfatter og regissør.
- John Walker, produsent. - Velkommen.
Først vil jeg kommentere at vi hadde annerledes musikk
for første gang til logoene til Disney og Pixar,
laget av Michael Giacchino.
Hvis vi hadde brukt den vanlige Randy Newman-musikken
etter Hoppsan, ville vi ikke endret stemningen som ønsket.
Michael traff spikeren på hodet.
Deilig å se en så annerledes forfilm,
og begge ble laget av samme studio.
- Annen følsomhet, ett studio. - Ett merkenavn.
Jeg ville åpne filmen
med noe helt uventet.
De fleste superheltfilmer begynner med action.
Om vi åpnet med en slags...
Filmen er skadet og gammel og vi ser på dem
som i en slags personlig dokumentar,
som fokuserer på dem som folk.
De er superhelter, men det er svært lite supre her.
De bare sitter og snakker om å være supre.
Allerede her knuses seernes forventninger.
Noe av det jeg prøvde på,
var det at de snakket om ting
som de tror fremtiden vil bringe.
Frozone er en jentefut, selv om vi senere ser ham som gift.
Bob snakker om å slå seg til ro,
selv om han senere har problemer med det.
Helen kan ikke tenke seg å slå seg til ro
og det viser seg at hun klarer seg bra.
En liten kommentar om hva vi tenker om fremtiden
og hvordan den blir.
På et tidspunkt hadde vi Buddy Pine der.
Vi fjernet ham fordi vi følte at det avslørte noe.
Nå har vi kommet til action-delen.
Tanken her var at når alle hadde slått seg til ro
med denne dokumentaren, gir man dem en rett venstre
og skyter dem ut i verdensrommet.
Høyde/bredde-forholdet går fra 1:33 til 2:39.
Bildet blir tydelig og lyden er flott.
Man har ikke lyden i mono.
Dette viste gullalderen.
Janet Lucroy, som regisserte lyssettingen
med alt dette, vi snakket med Lou Romano,
om å ha mer mettede farger
og gylne toner som gir tanken om at alt var på sitt beste.
Dette er en mer komisk oppstilling,
alt er større og bredere.
Fargene er bredere og oppstillingene større.
Superhelter slik vi er vant til å se dem.
Vi jobbet mye med designen
som dere ser i denne sekvensen.
De gjorde en flott jobb.
Vi brukte relativt få triks med bilen,
- noe som er ganske utrolig. - Ja.
For bilen endrer virkelig form.
Vi jobber lenge, og så er det over på to sekunder.
Man tenker: "Kan vi lage fem sekvenser til
"hvor bilen forandres? For å få valuta for pengene?"
Jeg tror det er noe som er herlig med disse filmene,
at det er nok detaljer i dem
til at man kan se dem flere ganger.
Pixar er kjent for sine mange detaljer.
- Ja. - Og nyanser.
Vi spøkte med at det ville vært flott å ha en scene
senere i filmen med et barnesete bak med Jack-Jack
på vei til matbutikken.
Han klarte å holde fast ved det.
Han hadde den bak, dekket til.
Teddy Newton, som var karakterdesigner med Tony Fucile,
laget en fantastisk tegning av de tidlige dagene
til alle i familien. De fløy.
- Ja. - Alle var...
I min tidligste versjon av The Incredibles,
kunne alle fly bortsett fra Bob.
Det irriterte ham.
Teddy laget en utrolig tegning av alle i familien som flyr,
og med Bob under dem i en bil.
Med neven ut av vinduet.
"Til unnsetning!"
Jeg hadde den tegningen på døra i alle fire årene av produksjonen.
"Til unnsetning." Jeg følte meg som Bob,
med alle som flyr over meg.
Her ser vi utrolig god animasjon
av Dave Mullins og Kureha Yokoo
med Elastika og Bob.
Alle bidro, så jeg kan ikke nevne alle.
Flotte iseffekter av Mach Kobayashi.
Under Sandy Karpmans ledelse
og nydelig design av scenograf Ralph Eggleston.
Herlig animasjon av Carlos Baena.
Animatørene fra Spania,
det var to av dem og de delte rom,
de kunne lage helt utrolige fysiske greier.
Det er nyansert og karikert,
det føles tungt og fysisk.
Hvis jeg hadde noe fysisk som var vanskelig å lage,
sa jeg: "Vi må dra til Spania."
"Gå til spanjolene."
Her er Bomb Voyage,
som på et tidspunkt ble kalt "Bomb Pérignon."
Men folkene hos Dom Pérignon likte ikke den ideen,
så vi måtte forandre det.
Dominique Louis, produksjonsdesigner hos Pixar,
hadde stemmen.
Jason Lee hadde stemmen til Buddy Pine,
og også stemmen til Syndrom.
Han spiller seg selv som 15-20 år yngre.
Vi var redd han ikke ville...
At vi måtte bruke et barn.
Vi tenkte det var bedre om vi fikk Jason til å høres ung ut
fordi noen ganger høres de ut som forskjellige folk.
De høres ikke ut som samme person.
Vi måtte eksperimentere med å få Jason
til å heve stemmen litt og endre hastigheten på talen,
og så skru opp pitchen i Pro Tools.
Denne løsningen fungerte bra.
Det er mye vakker animasjon her av Andrew Gordon og Travis
og masse folk som bidro til dette tegneserieøyeblikket
hvor alt er...
De møter hverandre og sier "Bomb Voyage"
og "Monsieur Incroyable."
Det er ment å være folkelig.
Ikke på en måte som gjør narr.
Det går en hårfin grense der,
men vi ville ikke gjøre det på en rar måte.
Vi vil si at vi tror på denne verdenen,
men også at den er ganske sprø.
Ja.
Her har vi et klipp
som jeg hadde fra første utkast.
Det er noe man vanligvis ikke ser i en superheltfilm.
Et raskt klipp. Dere må spole tilbake.
Bob støkker litt til før toget treffer ham.
Han forbereder seg på noe som vil gjøre vondt.
- Det vil ikke drepe ham. - Men det er et tog.
- Det vil gjøre vondt. - Det kommer fort.
Det er slike øyeblikk
vi prøvde å få med mye i filmen.
Min opprinnelige tanke om filmen var at vi alltid skulle ha
disse øyeblikkene hvor superheltene også har følelser.
Det stemmer, og det gjør vondt.
Se på lyssettingen. Er det ikke flott?
Ja.
Janet Lucroy og selskapet gjorde en fantastisk jobb.
Et nydelig eksteriør til en kirke du aldri vi få se igjen.
Ja, for John og jeg har dette vært
en fire år lang reise og vi spoler gjennom disse årene.
Ting vi hadde møter om og sloss om...
- Her er pastoren. - Flott stemme av...
- Produsent John Walker. - Stemmer.
La oss høre på ham igjen.
- Det er masse nyanser der. - Utrolig.
Vi ser på alle disse kampene
som farer forbi.
Det er som å se barna sine vokse, eller noe sånn.
Mens man ser på.
Veldig romantisk lyssetting
og det skal fremheve det harde som kommer nå,
hvor bildet er dirrende
og skittent og kornete.
Meningen er å gi et sjokk.
Vi har her fullt blenderforhold.
Det er som vi ser en gammel Oscar-film,
men vi har zoomet inn, så kornene er større
og man har en slags
"dratt etter en bil" -følelse.
Jeg elsker bruken av rettssalbilder,
og også Teddy Newton som er fortellerstemmen her.
Karakterdesigneren vår
- og et sprøtt geni. - Ja.
Teddy Newton er fortelleren. Han har teken
på den slags type stemmer.
Som i en industrifilm.
En "News on the March" -fyr.
Rettssalbildene ble laget av Peter Sohn,
en dyktig fyr vi jobbet med på Gutten ogjernkjempen.
Et klipp som gjorde oss sprø, med alle disse forskjellige folkene.
Man merker det ikke engang,
for man gjør ikke det hvis man gjør det riktig.
Det var vanskelig å få til.
Her klipper vi til Bobs liv i dag.
Jeg bille bruke en annen tilnærming
til hvordan dette ble presentert.
Jeg snakket med Lou og Janet om metningsgraden her.
Det er som vi har moderert fargene vi så i prologen.
Det har mistet mye liv. Det blir styrt av Bobs følelser.
Hjemmet har mer farge enn Insuricare.
Noe annet vi gjorde her, som fungerte bra,
er at jeg dyttet kamera tilbake i 3D-rommet
og zoomet inn så det var flatt.
Drar man kamera tilbake og zoomer inn på ting,
forsvinner dimensjonen og alt føles klaustrofobisk.
Alt dette ble komprimert og får alt til å føles tettere
og flatere og tanken er å ikke bevege kamera så mye
når man kommer til Insuricare.
Få alt til å føles komprimert og klaustrofobisk.
Jean Sincere spilte mrs. Hogenson.
Her er Wally Shawn som Gilbert Huph.
Noe rart i filmen
er at de første stemmene ble spilt inn av forfattere.
Wally Shawn er en dyktig manusforfatter.
Sarah Vowell er en herlig skribent.
De spilte inn de første stemmene.
Bernie, Dash sin lærer, ble gitt stemme av Lou Romano,
vår produksjonsdesigner.
Dette var en sekvens som kom og gikk.
Hele tiden, for filmen var 107 minutter,
den lengste Pixar har laget.
En sekvens vi snakket om å droppe
for å gjøre den kortere og for å spare penger.
Vi avgjorde til slutt at...
Det funket ikke like bra uten. Det var viktig å se
alles normale liv før galskapen begynte.
Det skapte problemer.
Det handlet for mye om Bob og i begynnelsen av filmen
så man ikke resten av familien nok om man droppet sekvensen
og den etter, en introduksjon av Volletta.
- Ja. - Det var en notis fra John Lasseter,
utøvende produsent. Han sa han beholdt dem.
John tar gode valg basert på hva som fungerer.
Selv om filmen var litt lang,
så han verdien av sekvensen. Han forsvarte den.
- Jeg syntes det var bra. - Ja.
Det ble bare litt mer arbeid.
- Jeg likte det. - Ja.
Dette er en svært dempet scene,
som viser de problemer i familien
som følger med det å ha slike krefter uten å få bruke dem.
Målet var å vise
at Helen prøver å være en god mor ved å følge reglene.
Selv om hun ikke egentlig tror på det hun sier.
Slike scener er utfordrende for en animatør
fordi de ikke er spesielt fysiske.
De er begrensede og det handler om uttrykk og timing,
å gjøre ting animert uten å gjøre dem for store.
- Her er vår hjerteknuser. - Tony Rydinger,
som har fått forskjellige design.
Tony ble nesten med i en annen form.
Men i siste øyeblikk sa vi at han ikke var hjerteknusende nok,
og han ble endret i siste liten.
Disse figurene er vanskelig å lage.
Det tar mye tid. De er som instrumenter
som animatørene skal spille på.
De må være kvalifiserte. Som å lage en bil til en racerfører.
Eller en Stradivarius til en musiker.
Det tar lang tid å lage.
Vi brukte all energi på hovedfigurene og det var et gap
mellom dem og bifigurene.
Vi måtte bite oss i leppa og bare godta det.
Jeg hadde innstilt meg på det. Heldigvis, igjen,
stoppet John...
Han dro i nødbremsen
sent i filmen, og nesten i siste øyeblikk
sa han: "Vi må lage dem bedre."
Alle likte at han gjorde det, for hvis John sier: "Fiks det,"
så kan alle si: "Han sier 'fiks det."'
Alle ville fikse det, men tiden og pengene var snart borte
så det var herlig at John tok valget og gjorde det.
Det utgjør en stor forskjell og det føles som én verden.
Her er familielivet
og Lou og Janet og jeg snakket om å varme opp ting litt
fordi selv om det er i Bobs klaustrofobiske del av filmen,
er ikke hjemmet et kjipt sted, det er et fint sted.
Han er ikke med så mye som han trenger.
Her er det gode muligheter for karakterting.
Det minner meg om en million middager jeg var i
da jeg var rundt den alderen.
Vi hadde noen sprø familiemiddager.
Nå som jeg er far...
Middagen er der man samler alle figurene i huset
og lar dem konfrontere hverandre.
Så det er en fin mulighet til å ta for seg familien.
Noe av det vanskeligste i denne scenen
var å holde styr på alt på bordet.
- Det var et mareritt. - Man har møter
hvor man sier: "Brokkolien har flyttet seg.
"Vi har ikke styr på brokkolien."
Eller: "Sausen..." Nigel sa noe.
Alle kranglet
og var lei av digital mat.
Folk begynte å kjefte på hverandre.
Nigel hevet stemmen og sa: "Kan vi gå tilbake til saus-saken?"
Jeg nevnte det stadig for ham.
"Kan vi gå tilbake til saus-saken?"
Det var kjøtt, juice, saus,
og "Hva med ertene?" og "Hvor er brokkolien? Den flytter seg."
"Den er borte, den var der. Hvor ble den av?"
"Her er brokkolien ved siden av pappa..."
- Til slutt blåste vi i det. - Ingen legger merke til det.
Bytt rundt på ting, spiller ingen rolle.
Vi jobbet så mye med det at man ikke merker det
- om man er en normal person. - Ja.
Om du vil, kan du sikkert finne noe som ikke stemmer.
Du kan finne matproblemer i filmen.
Jeg ville gjerne ha stoppet og gitt hver animatør
den skryten de fortjener.
I begynnelsen
ble filmen delt opp for å gi alle noe å gjøre.
Så vi skifter raskt fra animatør til animatør.
Eli Fucile hadde stemmen til Jack-Jack, hadde denne latteren
som vi elsket og som vi ville ha med i filmen.
Sønnen til sjefsanimatør Tony Fucile.
Jeg ville gjerne stoppet hele tiden og pekt på...
Her er en nydelig animasjon av Mike Venturini og Mike Wu.
- "Wu-Dog." - Venturini laget Frozone
og Wu-Dog laget Bob i denne scenen.
En veldig atypisk animasjonsscene.
Det er ikke ofte man har en scene med to karer som snakker i en bil.
Om jeg var animatør, ville jeg elsket å lage disse.
Jeg prøvde skrive noe som var interessant å animere.
Jeg syns dette er vakker og innholdsrik animasjon.
De gjorde en flott jobb. Jeg elsker det.
Nydelig lyssetting også.
Folk tror animasjon bare er å lage ting
hvor folk danser rundt
og gjør mye teatralsk, men animasjon er ikke en sjanger.
Folk sier: "Animasjonssjangeren."
Det er ikke en sjanger. Western er en sjanger.
Animasjon er en kunstform og kan ta for seg alle sjangre.
En detektivfilm, cowboyfilm, skrekkfilm,
voksenfilm eller barnefilm. Det handler ikke om én ting.
Om noen spør meg om hvordan det er å jobbe med animasjonssjangeren,
så slår jeg vedkommende.
Man bruker dybdeskarphet gjennom hele filmen,
forgrunnsfigurer som er ute av fokus...
Mange som lager CG
ønsker å dra nytte av at det ikke er lysproblemer med CG
med tanke på dybdeskarphet. Alt kan ha dyp fokus,
som Citizen Kane. Mange sier:
"Du kan ha uendelig dybdeskarphet, hvorfor vil du ha noe annet?"
Jeg kan skjønne det for enkelte prosjekter.
Det fungerer bra i Citizen Kane.
Men i denne filmen ville jeg bruke brennvidden
til å fokusere på rett sted.
Andre Pixar-filmer har også varierte brennvidder.
Så det er ikke vår oppfinnelse.
Men noen ganger gjør det ting litt vanskeligere,
fordi man hele tiden må flytte fokus,
som i en actionfylt spillefilm.
Når man gir så mye informasjon og filmen
har mange raske scener,
er det et verktøy man kan bruke for å lede seernes øyne.
Jeg ville ha det i mange scener.
- Vi brukte det mye. - Ja. Og det var en plage.
Man måtte sende tilbake scener for å brennvidden riktig.
- Her er et eksempel. - Ja.
Vi gjorde det med Frozone der.
En flott effekt.
Mark Andrews ledet storyboardingen.
Dette var en idé de hadde som de måtte overbevise meg om.
Jeg sa: "En kule fryser ikke i verdensrommet.
"Mengden av..." De sa: "Det blir kult."
De så muligheten for
at jeg ville gi etter, og jeg gjorde det.
- Så du laget politisen. - Ja, politisen.
Nei, jeg hadde ideen om å fryse politimannen.
Men ikke ideen om kulen som frøs i rommet.
Det var det de måtte overbevise meg om.
Elsker at han nynner sin egen musikk når han kommer inn.
Craig gjorde en flott jobb.
Én av mine favorittscener i filmen.
- Samme her. - Jeg syns Holly og Craig
gjorde en flott jobb med stemmene. Utrolig flott animert.
Det begynner med Ron Zorman som spiser kake.
Så blir det Dave Mullins når Helen tar Bob.
Så er det Andy Schmidt, når de virkelig krangler.
Så er det John Kahrs.
Alle ble gitt mye tid når kranglingen starter,
så de kan kontrollere begge karakterene i scenen.
- En flott scene. - Det var vanskelig
å overbevise Pixar om,
for dette var én av de første scenene i storyboarden.
Jeg tror Pixar trodde vi ville lage
en halvannen time lang Bergman-film med ekteskapsproblemer.
Men da de så hvordan det passet med alt annet,
så snudde de og godtok scenen.
En interessant scene å skrive, for når folk krangler,
krangler de ikke om det de sier de krangler om.
En utfordring å kommunisere én ting mens man sier noe annet.
Det er vakkert arbeid.
Det er animert, ikke bare reprodusert live action.
Det føles ekte og troverdig.
Hun strakk seg ikke på slutten av krangelen.
Han var for truende.
Folk følte seg ukomfortable der.
Så sier hun: "Dette handler ikke om deg,"
fordi Bob er større enn Elastika.
Det føles som mishandling eller noe sånn.
Jeg tenkte at jeg ikke trengte å forandre scenen.
De er likestilte.
Så hvis hun bruker strekkingen fysisk
til å si: "Jeg står imot deg," så...
Jeg kan heve meg over deg om jeg vil.
Da jeg gjorde det, syntes alle scenen var ok,
- og jeg måtte ikke endre noe. - Det er utmerket...
Mor liker ikke å bruke kreftene sine,
og her gjør hun det med stor effekt.
- Stakkars Bob. - Ja.
Han er den eneste med en stor pilar i avlukket.
- Ja. - Han er for stor for døren.
Det var en tidlig idé noen fant på.
Det kan ha vært Ted Blackman. Det kan ha vært Lou eller...
Ideen er at hans avlukke er det eneste
med støttestruktur, for å gjøre det mer avsperret.
En liten kaktus over Bobs skulder,
formet som Huph.
Flott scenografi her, med Lou Romano og selskapet,
hvor stolen ser sur ut.
Pulten peker mot Bob.
Små blyanter som peker mot ham.
Det må være ukomfortabelt å sitte der.
Jeg har sittet der mange ganger.
Jeg fikk sparken i to av mine tre første jobber.
Jeg kjenner meg igjen, hvor denne lille fyren
forteller deg om livet.
At du ikke fortjener å være der.
En abstraksjon av alle visjonsløse folk i verden,
og det er mange av dem, og vi har alle møtt dem.
De har dessverre ofte middels med makt.
De har aldri topposisjoner. De har mellomlederstillinger.
Jeg liker tanken om en stor superhelt
som må høre på denne lille fjotten.
Å være kraftløs når alt i ham
ønsker å sette ham på plass.
Ja.
Nydelig animasjon av Tim Hittle.
Igjen beklager jeg til alle animatører jeg ikke nevner.
Alle gjorde en flott jobb.
Dette er interessant, her ville jeg bruke vidvinkel.
Idet Bob begynte å bli aktiv igjen,
fjernet jeg flate linser og begynte å bevege kamera,
for jeg ville gi en smak av Herr Utrolig igjen.
Så tilbake til flate linser, og de symmetriske komposisjonene.
Jeg liker hvordan arkivene beveger seg når han treffer dem.
En liten Tony Fucile-animasjon der.
Ja. Bob griper Huph. Tony: "Jeg vil ha den scenen."
Jeg tror Tony jobbet med noen problemer i den scenen.
Her er en annen atypisk animasjonsscene.
To karer som går ned i en gang og snakker om problemer.
Flott animasjon av personalet,
som man sjelden merker. Rick Dicker,
vår stakkars statsansatte, med stemmen til Bud Luckey,
en veteran hos Pixar.
Én av sjefsdesignerne til Woody i Toy Story,
og regissør av Hoppsan som også er på denne DVD-en.
Flott stemmejobb, og alle likte det så godt
at vi tenkte: "Vi kan bruke det i filmen."
Bud Luckey og Craig står for stemmene her.
Vi ville at Rick Dicker skulle introdusere Hoppsan.
Ja, vi hadde en abstrakt åpning
hvor Rick Dicker kommer ut fra kontoret sitt om kvelden,
- finner fra litt alkohol og... - En banjo.
- Vi begynner med Hoppsan. - Vi begynner med Hoppsan.
- Vet ikke hvorfor det ikke ble gjort. - Jeg tror...
- Det var en sprø idé. - Ja.
Her føler Bob at verden
strammer seg rundt ham. Han har tapt.
Se på Pixar-detaljene i denne sekvensen.
Tonnevis av dem. Dette var vår første sekvens.
Alle de forskjellige plakatene og avisklippene...
Herr Utrolig-minnebok.
Min favoritt er Herr Utrolig synger.
- William Shatner-albumet hans. - Ja.
- Et sted på veggen. - Flott grafikk der.
Man kunne bevege kamera rundt
og fange opp mange detaljer fra Bobs liv.
Det er bilder av ham og Frozone fra en veldedighetsgreie,
de har på superheltdraktene.
En vakker, liten effekt her.
Jeg ville antyde en slags 3D-linse.
Rick Sayre og mange genier her hos Pixar
fant ut hvordan man kan simulere effekten.
Skulle nesten ønske vi brukte det mer.
Skulle ønske kameravinklene viste oss litt mer.
Men kamera må bevege seg for å kunne se det.
Her ville jeg at filmen skulle være travel og sprette rundt,
bevege seg mye, for jeg ønsket
å reflektere Bobs fragmentariske oppsuging,
hvor han konstant prøver å få med seg detaljene,
og blir dratt ut av det av Helen,
som lurer på hva som skjer.
Igjen er det en sammenstilling som...
Det var viktig i så mange scener,
med det trivielle og det fantastiske.
Han har en sjanse til å dra tilbake til gamle dager,
med dette fantastiske oppdraget, og samtidig
står mor utenfor og sier at middagen er klar.
Herlig musikk av Michael Giacchino
når Bob ser muligheten
- til å vende tilbake til det livet. - Ja.
Vi ønsket å bruke gyllent lys,
og få ham til å tenke på alle de tingene han elsket
fra gamle dager, og føle at han kan få det igjen.
Vi har det trivielle og det fantastiske.
Den eksploderer og starter sprinkelanlegget.
Hele familien merker det,
og han må ta seg av det.
Etterpå må han
- tørke alt sammen. - Med en rosa hårføner.
Det er Helen.
Dette er herlig karakteranimasjon av Kureha.
Hun laget begge karakterene i dette lange klippet.
Du kan følge hver karakter
gjennom hele klippet,
og de er like mye med i øyeblikket
som ekte skuespillere.
Du kan se dem lure på ting og høre ting,
og Bob blir nervøs når han føler at Helen er mistenksom.
Han er ikke sikker på om ideene blir godtatt.
Herlig karakteranimasjon.
Svært vanskelig på grunn av lengden. Hun jobbet i månedsvis.
Hun måtte konsentrere seg i månedsvis.
Nå begynner turen.
Vi drar til øyen, han har på drakten.
Filmen skyter fart her.
Flott grafikk her av Mark Holmes,
satt på skjermen av Andy Jimenez,
en av våre filmfotografer
som laget mye førvisualisering til filmen.
Jeg liker det fordi skjermen er mellom to folk,
og likevel fremhever vi det ikke.
Bob føler seg svært heroisk.
Det trivielle viser seg igjen.
Han må ta seg av ting som alle middelaldrene menn må.
Her er Elizabeth Peña som Mirage. Herlig utført.
Ja, hun hadde en flott stemme.
Hun var den første jeg tenkte på
da vi lette etter noen til denne karakteren.
Et av de største problemene i filmen var dette med målestokk.
Datamaskinen
ville gjøre alt smått. Så vi måtte tenke igjennom det
for å få ting til å se stort nok ut på skjermen.
Jeg følte at maskinen hadde en agenda,
nesten som HAL 9000 i 2001.
Agendaen var å gjøre alt smått,
vektløst, plastaktig, stivt og rent.
Vi hadde en helfilm hvor ting måtte være stort,
tungt, masse teksturer, smidig og møkkete.
Så vi sloss med den hele veien.
- Den sa: "Dave..." - "Jeg vil ha det rent."
"Jeg vil ha det lite og vektløst."
"Du setter oppdraget i fare."
"Du kan ikke regissere."
Nigel og alle gjorde en flott jobb med denne jungelen.
- Ja, Tom Miller gjorde mye av det. - Han var vår jungelens konge.
Vi hadde masse detaljer her,
og alle bladene ble designet.
Det skjedde ikke av seg selv.
Tanken er å vise at dette er truende,
men at Bob fortsatt har sine krefter.
Det viser at denne verdenen er truende,
og at han kan bli såret.
- Det er mye som skjer fort. - Ja.
Mye fantastisk animasjon.
Jeg husker du snakket om Bob som snek seg rundt,
i denne og neste scene, hvor han sniker seg inn i basen.
Filmer har ikke lenger folk som sniker seg rundt.
Jeg ville ha sniking i filmen min.
Ja. Folk har det så travelt
med å gå løs på actionsekvensene
at de glemmer hvor godt det er å snike seg rundt.
Å se seg litt rundt.
Jeg har noen snikesekvenser her.
Jeg tror ikke det er bortkastet.
Når han hopper fra klippen,
omtrent 20 sekunder før dette,
er det Angus MacLane, som animerte Omnidroiden og Bob,
i hele denne delen.
Vakker effektanimasjon.
Dette er langvarig og komplisert animasjon,
og Angus gjorde alt selv, noe som er helt utrolig,
for det er veldig mye jobb.
Igjen har vi det trivielle og det fantastiske.
Midt i den store kampen får han vondt i ryggen.
- Ja. - Klimakset er
det kiropraktiske som gjør den god igjen.
Ja, den ideen har alltid vært med.
Det var en av mine opprinnelige ideer.
Grunnen til at det er med,
er ønsket om å forsterke tanken om det trivielle og det fantastiske.
Noen av det som var med i utkastet
ble med i filmen. I et utkast har man vanligvis
bare med hovedlinjene.
Men iblant tok jeg med detaljer
fordi jeg følte det var viktig å vite hva slags tone jeg ønsket.
Det er nydelig lyssetting i alt dette.
Lou gjorde en flott jobb
med å gå fra sollys og ned i lavaen,
og inn i spiserommet.
Lou, Janet og jeg snakket om
hvordan fargene forandrer seg.
Vi drar til masse forskjellige steder i denne filmen.
Alltid et nytt sett, og enkelte ser man aldri igjen.
Det var utfordrende å lage alt dette.
Da vi først snakket om det, fikk folk panikk.
Noen sa
at det var helt umulig.
Heldigvis var det også noen som sa:
"Det kan gjøres, men det blir ikke lett."
Jeg tror vi klarte det uten å gå konkurs
på grunn av alt forarbeidet,
og ved å ikke vike for mye av fra planene.
Mange av disse settene fungerer ikke
om man ikke er i de planlagte posisjonene.
Det er mye virtuelt scenearbeid i kanten av bildene,
noe som holdes oppe.
Det er som en studio
hvor bare ett steg ut av bildet...
- Så faller det sammen. - Som en sementblokk.
Det handlet om knep og å være spesifikk.
Dette er flott musikk, helt fantastisk.
Michael Giacchino var dyktig med filmmusikken.
I de første utkastene,
spilte jeg tidlig 60-tallsmusikk.
Jeg hadde en rekke småting jeg spilte under utkastet,
så folk kunne få en smak.
Jeg ville at det skulle ha lyden jeg har et forhold til
fra actionfilmer fra tidlig på 60-tallet.
Michael har den smaken uten å være bundet av den.
Den minner om den typen filmmusikk.
- Ja, det er helt nytt. - Ja, veldig flott.
Jeg tror musikerne likte å spille det.
Jeg må si noe. Dette er vanskelig for en datafyr.
Jeg vet du tenker: "Hva?
"Hva er så flott med det?" Men det med stoffet,
hvor han fører hånden sin gjennom, en fyr brukte
- to, tre måneder på det. - Kunne det gjøres?
"Jeg vet ikke," og: "Vi setter våre beste menn på saken."
"Skal hånden igjennom?"
"Kan han ikke bare holde det
- "og beskrive det?" - "Er det et hull i det?"
- "Det er et hull." - "Kan vi gjøre det..."
- "Det funker." - "Kan vi filme ansiktet
"og høre lyden av ham som drar hånden gjennom?"
De ønsket å unngå det. Jeg sa: "Nei,
"poenget med historien er den ødelagte drakten
"og han vil reparere den."
Det er rundt 15 folk i denne sekvensen
som følger med på drakten som Bob holder i hånden.
Simuleringen har vært så vanskelig.
"Se hvordan den beveger seg."
Nå og mot slutten av filmen når man har funnet ut av dette,
var det lett å godkjenne disse scenene.
Men alt dette med håret og stoffet,
ikke bare i hånden hans, men det han har på seg.
Det at linsene hennes fremhever øynene hennes litt
og gjør dem litt større, det er forstørrelse der.
Alt måtte konstrueres og finnes ut av,
- og dette er en annen stor scene. - "Så du det?"
Det er så bra
at forhåpentligvis ingen vil merke det.
For deg som prodsent og betaler av alt dette,
- er det en tap-tap-situasjon. - Ja.
- Vi gjorde en flott jobb. - Fantastisk, og ingen så det.
Vi overskygger mye bra her,
og vi snakker ikke om Lou Romanos flotte sett,
og de andre medlemmene av kunstgruppen.
Kunstverket på veggen ble laget av Paul Topolos.
Nydelig jobb. Det ble plassert dimensjonalt.
Det er et stort forseggjort sett.
Det er smakfullt og minner om Bauhaus,
men det opphøyer også heltene.
Maleriet og skulpturen utenfor med fossen,
alt handler om helter og guder
som hun fortsatt skulle ønske hun designet for.
Det er fint at alt er stort også, fordi hun er liten,
men personligheten hennes er stor, så stedet hennes er stort.
Jeg elsker måten lyden forandrer seg når de kommer inn i rommet.
Høres ut som i en hule.
Herlig animasjon av Andrew Gordon
for mye av dette.
Rob Russ også, det er noe bra av Bob der.
Jeg kunne brukt hele kommentatorsporet på å skryte.
Så tilgi meg om du ikke er nevnt.
Det er umulig... Man hopper fra dyktige folk
til andre hele tiden.
Alle gjorde en flott jobb.
Så jeg sier heller alle sammen for å slippe billig unna.
Hundrevis av folk jobbet med det.
- Ja. - Sjekk rulleteksten.
Vi takker dere alle.
Vi ga animatørene en virkelig utfordring
med disse greiene.
Mennesker er utrolig vanskelige å animere,
for alle vet hvordan de beveger seg.
Man ønsker ikke bare å gjenskape virkeligheten,
for det er ikke noe spesielt eller interessant med det.
Men alt må være troverdig.
Man må tro at dette er levende ting
som har følelser og fortider.
Vakker animasjon av Dave DeVan,
av mor som snakker med far og man kan se angeren hennes.
Følelsen er annerledes denne gangen i Manta-jeten.
Den handler om "Velkommen tilbake til Vegas"-Bob.
"Lei vår flotte presidentsuite
"og bestill alt du måtte ønske."
Det handler om å selge sex og sjarm
i dette øyparadiset.
Masse vakre klipp i denne sekvensen.
Utrolig nydelig.
Effektfolkene med Sandy og teamet
gjorde en flott jobb med fossen
og undervannsklippet hvor jeten kommer inn,
noe som var svært vanskelig å få til.
Vann er svært vanskelig å få til i CG,
og når vi viste dette til folk:
"Ja, vi lager vann i rommet,
- "vi er under vann..." - "Det er eksplosjoner."
"Eksplosjoner under vannet..."
- "Hår under vann." - "Simuler hår, takk."
Alt sammen sjokkerte folk.
- Filmen er beviset på at det gikk. - Dette settet ser man bare én gang.
Her kommer Helen inn døren.
Hun prøver å støvsuge gangen.
Hun lar støvsugeren fare rundt i rommet.
- Stor tabbe. - Ja.
Du hører lyden av alt som skjer.
Nå må hun ta hele rommet.
Man ser litt oppvask i vasken,
man tror man skal være flink,
klokken er 23.00 og alle sover.
Man vasker et par ting og åpner oppvaskmaskinen,
den er full av rene ting
som du nå må ta ut.
"God gjerninger straffer seg."
Noen av de første animasjonene av kvinner i filmen.
Helen ble animert av Dave Mullins
og E ble animert av John Kahrs.
Flotte scener. Det jeg liker med Helens scene
er at hun blir overrumplet av E.
Hun er vant til å styre og E overrumpler henne.
Bob er tilbake i styrerommet og er overrasket
over at agendaen er forandret.
"Fikk visst ikke beskjed."
Vår offisielle introduksjon av Syndrom.
Her har han full kontroll
og Bob lurer på hva som skjer.
"Hvem er denne fyren? Hvorfor har han på seg drakt?"
Han får et hint og det vekker vonde minner.
Tanken her er å gjøre skurken litt sympatisk.
Opphavet til problemet er gammelt.
Bob gjorde en feil tidligere og behandlet ikke ungen...
Så nådig.
Det jeg prøvde å få frem her
er at vi ikke vet hvordan små ting
kan gi store innvirkninger.
Nullpunktenergien,
som jeg skrev til åpningen vi ikke brukte,
finner du på denne DVD-en.
- Jeg elsker at han mister ham. - Det trivielle, ja.
Fantastisk vannsimulering av Martin Nguyen.
Det jeg skulle si om nullpunktenergien
er jeg at hadde et rart navn,
Immoba-stråle, eller noe, som ville fungert bra.
Men da jeg søkte litt på nettet,
fant jeg noe som faktisk heter nullpunktenergi
som på mange måter gjør det samme.
Det gjør tunge ting vektløse.
De jobber faktisk med det, og det er grensesprengende.
Det Kronos-klippet var vanskelig å få til.
Ja.
Tanken er at du bare kan se det fra én vinkel.
Vi prøvde å hente noen krabber fra Nemo.
- Ja. - Men vi fikk ikke tak i dem.
Tanken på at Gazerbeams skjelett var i hulen...
Én av historiefolkene, Max Brace, foreslo det.
Jeg hadde noe annet der, og han foreslo det.
Jeg syntes det var en flott idé.
Vi tok det med i filmen og det endte opp med å være
en flott liten tanke.
Her er en annen scene med to personer
som Victor Navone animerte, med Helen og E.
Vi måtte sende dette litt rundt.
Flott animasjon av Dave DeVan her.
Jeg føler vi ble enige om hvordan de skulle bevege seg.
Vi ble enige om hvordan de skulle gå
og oppføre seg.
Det er sømløst med tanke på at det er konsistent,
selv når det skifter fra animatør til animatør.
Laben er også flott designet.
Passer til E. En fin kontrast til resten av huset.
Skyggene ble laget av Bryn Imagire
og lyssettingen er av Janet Lucroy og lyscrewet.
Mange forskjellige overflater
og vi prøver å lage en dempet stemning.
Det senker tempoet i filmen
for det sier noe at E har et kunstgalleri oppe,
- men nede er alt... - Som i en lab.
Det ser kult ut.
E var en sammensmelting av forskjellige ting.
Motedesignere og utstyrsfolk man alltid ser i eventyrfilmer,
nerder som designer ting til helten.
Hvis man kombinerer de to,
utstyrsfyren og designfyren.
Halvt japansk og halvt tysk.
Jeg hadde det gøy med denne figuren.
Du gjorde en god jobb med stemmen hennes.
Vi fant ingen andre som klarte denne
tysk-japanske aksenten som du fikset så bra.
Du klarte det, og ganske bra også.
- Jeg var også tilgjengelig. - Ja.
Du jobber for moderate summer.
- Dårlig betalt. - Betalingen var god.
Vi måtte spare... Nei, du var flink.
Mange ganger spiller vi inn midlertidige stemmer.
Alle figurene. Jeg hadde tre eller fire figurer.
Jeg hadde Bob og Syndrom.
Tanken er å finne en plassholder,
så alle vet hva vi ønsker.
Noen ganger vil folk beholde disse
som de endelige stemmene.
Det er masse folk fra Pixar i filmen.
- Det er flott. - Karis stemme er Bret Parker,
- en animatør. - Pixar-folk overalt.
Filmskapere jeg beundrer forstår verdien av pirrende øyeblikk.
Tenk på en flink historieforteller,
for eksempel i en bar,
de peiser ikke på gjennom historien. De stopper opp og holder på øyeblikk.
De vet hvilke øyeblikk de kan dra ut.
Mine favorittfilmskapere har selvtillit til å ta det sakte.
Jeg skal ikke nevne navn, men noen slasker
som bare kjører på hele veien
trenger ikke å tenke på
om noen følger med,
fordi de overkjører deg med ting.
Det er noe desperat ved det.
Jeg beundrer filmskaping som tar seg tid med ting,
for en film kan tilby så mye.
Spesielt om du har dyktige ansatte
som jobber godt med settene
og gjør ting klart. Man trenger tid til å suge det til seg.
Som en god latterpause.
En god filmskaper tar ting sakte.
En av mine favorittanimasjoner.
Vi hadde mye forskjellig der.
En av vaktene gråt fordi en av kameratene var såret.
Det tok altfor mye av.
Jim Murphy var Bob, og Victor Navone var vakten.
Han elsket oppdraget så mye
at han laget syv forskjellige versjoner av vakten som blir slått.
Jeg tror det er med på DVD-en.
Det er variasjoner av et tema,
som en maler som lager forskjellige utgaver.
- Han kollapser i sorg. - Alle er hysteriske.
Når man skulle gå gjennom ting, kom han stadig med noe nytt.
Jeg måtte velge, og sa:
"Vi tar nummer tre, selv om nummer fire også er bra."
Denne sekvensen er animert av Carlos Baena.
Og når man har noe vanskelig fysisk:
"Gå til spanjolene."
Gå til dem om du trenger noe umulig.
Det føles fysisk og veldig tungt,
og Bob føles veldig sterk.
Det er vanskelig for en animatør.
Jeg elsker dette settet.
Det er så enkelt og det føles som en stor film.
Randy Thom, vår lyddesigner,
laget flott datalyder her,
og gjenlydskvaliteten er utrolig.
Bolhem Bouchiba laget begge figurene her.
Dette er hans CG-debut,
flott animassjon av E og Helen
i disse scenene.
Disse bildene av superhelter
var vanskelige å få til, for de var rent modellerte,
skyggelagte figurer, så man måtte lage ett bilde av hver.
Det var vanskelig å få alt det gjort.
"Hvor mange var det?
"Det var Gamma Jack." De har morsomme navn også.
Her ville jeg gi følelsen av at Helen kommer nærmere E.
Jeg brukte en teknikk som Hitchcock fant på til Vertigo
og som mange filmskapere har brukt.
Å flytte kamera i én retning
og motsvare med zoomlinsen.
Denne sekvensen hvor vi kutter mellom Helen og E,
og Bob i datarommet,
er noe jeg også gjorde i Gutten ogjernkjempen,
å koble sammen to tilsynelatende uforenlige ting.
I Gutten ogjernkjempen, hvor han fanges av strømledningene
og man kutter til mor i huset.
"Hvordan henger dette sammen?"
Så snubler han inn og strømmen forsvinner.
Her trykker Helen på en knapp for å finne ut hvor Bob er,
og hun avslører for datasystemet hvor Bob er.
- Til gørrballene. - Til gørrballene,
som var Kevin O'Briens idé. Vi visste vi måtte stoppe Bob,
men Kevin kom på en idé med disse gørrballene,
noe som gir mening
med tanke på å stoppe noen med stor styrke.
Alt ble animert av Dyllan Brown,
hvor Bob blir truffet av gørrballer.
Én lang animasjonssekvens,
og vi hadde kameraer overalt
for å få raske kutt. Jeg syns det fungerte bra.
Nå er vi tilbake i den trivielle virkeligheten,
og E ser en av heltene sine gråte,
og lider seg gjennom det.
Jeg elsker hennes brennende søppelkurv.
Jeg ville at hun skulle ha toalettpapir
fordi hun ikke er typen til å bruke Kleenex.
- Ingen gråter hjemme hos E. - "Ingen gråter hos E."
Herlig animasjon av Doug Frankel.
Jeg elsker kjøkkendesignet.
En rar motsigelse med E er at hun er veldig liten,
men hun dominerer disse superheltene.
Eneste gangen du ser henne oppskaket er i møte med E.
Det fanger essensen av noen som er så selvsikre
at de overkjører alle.
Dette handler om å ta seg av detaljer i siste liten.
Det er mer animasjon her jeg liker.
Bryn Imagire gjorde en flott jobb med teksturene
og tingene på veggen.
Maleriet bak Helen er laget av Bryn.
Sengetøyet er også deres design.
I CG må man velge kvaliteten på stoffet.
Ron Zorman gjorde en flott jobb med denne scenen.
Patrick Lin og jeg jobbet med denne lange scenen
hvor kamera beveger seg rundt.
Det må få med seg forskjellige sider av handlingen,
for alle snakker samtidig og det føles sømløst.
Det er herlig animasjon
og også dyktig kameraføring.
Barna begynner å klare seg selv
i denne delen av filmen.
Vi er tilbake til dem og kreftene deres
og hva de kan og ikke kan gjøre.
- Jeg elsker musikken her... - Ja.
- ...av Michael. - Helen flyr,
- noe hun først ikke gjorde. - Ja.
Jeg hadde en fyr som het Snug. Det får du se på DVD-en
om du leter litt.
Jeg ville at en pris skulle betales.
At noen skulle dø, og det tok meg lang tid å avgjøre dette.
Vi så tidlig etter noe strømlinjeformet,
og John Lasseter foreslo at Helen styrer flyet.
Jeg ville ikke det, for jeg ville at en pris skulle betales.
At noen skulle dø i...
Lasseter var grei og sa: "Det er din film.
"Men jeg tror det hadde vært kult om hun var piloten."
Til slutt tenkte jeg: "Ja, det ville vært bedre."
- Det er kult at hun flyr. - Det er bra.
Nå kan jeg ikke forestille meg noe annet.
Her er flott animasjon av Syndrom,
påbegynt av Doug Sweetland
og avsluttet av Dan Nguyen og Michael Makarewicz,
to unge herrer. Vi kastet dem ut i det.
Doug klarte ikke bli ferdig, så vi sa til dem:
"Kan dere gjøre det hjemme?" Doug er dyktig,
så de ble redde og skremt.
Men de gjorde det, og det er ekte mot.
Ja, og de gjorde en flott jobb.
Skryt til alle tre. Jeg fikk nøyaktig hva jeg ønsket.
Det skulle være både morsomt og truende.
En skurk kan være morsom,
men han kan ikke være ufarlig.
Jeg syns Syndrom har en fin balanse mellom å være morsom
og å være en skurk man må ta på alvor.
Bob har på seg tapersveisen sin.
Det var jobb med å få håret hans
til å falle ned slik.
Mark og teamet hans gjorde en flott jobb.
Noen tror at fordi det kalles simulering,
så er det ikke noe jobb med det. Man bare setter på håret,
og så reagerer håret på alt figuren gjør.
Mange ganger reagerer ikke håret slik man ønsker,
og man kan ikke animere det.
Så dise folkene må endre
det virtuelle universet som håret eksisterer i.
De på endre tyngdekraften eller lage et lite vindkast.
Det er en kunstform. De er genier.
De gjorde en flott jobb med filmen.
De må oversette regien. Regissøren sier:
"Jeg vil at håret skal bevege seg slik." De hører det,
men de må si til seg selv:
"Det tilsvarer Mars sin tyngdekraft og lufttrykk
"og en vind fra nordøst på 64 km/t."
Vind fra nordøst, nordøstavind.
Den kan bare vare 0,02 sekunder.
Sett i gang og sats på at det virker.
Vent en halvtime og si:
"For høyt lufttrykk."
Det var gøy å jobbe med denne sekvensen
med Mark Andrews og Kevin O'Brien,
og alle storyboard-folkene.
Jeg ville lage en neglebiter.
Andy Jimenez og Patrick Lin
gjorde en flott jobb med planleggingen av disse kamerabevegelsene,
få det til å føles som om det skjer i øyeblikket.
Holly Hunter gjorde en flott jobb med språket,
pilotsjargongen de bruker i militærsituasjoner.
Mark Andrews var vår mann til det.
Men hun ville vite hva alt betød
før hun spilte det inn.
Vi forklarte det for henne,
og hun ga alt.
Animatørene klarte nesten ikke å matche intensiteten,
for hun levde seg sånn inn i det.
Herlig animasjon her av John Kahrs av Helen og Volletta.
Trenger man intensitet, gjør ingen det bedre enn John Kahrs.
Jeg elsker at flyet rister
og at de reagerer på ristingen.
Jeg elsker at Volletta prøver å lage et skjold.
Det var lenge ikke med. Hun prøver
å få det til, men hun klarer det ikke.
Det får vi igjen for i kommende scener med henne.
Dette var filmens vanskeligste klipp.
En million forskjellige elementer,
vi ville skape en følelse av at det var virkelig.
Helens hår som strekker seg, hårsimulering...
Ting som sprenger, 3D-skyer, vind og...
Her blir hun en fallskjerm. Det tok en stund.
Rob Russ var dyktig med fallskjermanimasjonen.
Alt dette er vanskelig.
- Nå faller fallskjermen i vannet. - Vann er vanskelig.
- Så nå... - Det må reagere riktig med vannet.
...er den våt. Det er like før folk gir opp.
Ville krasje flyet, måtte gjøre det igjen.
Skroget, dette er laget av Rodrigo.
Vanskelige fysiske ting.
Føler vi gjentar ofte at "Dette er vanskelig."
- Vi skal slutte med det. - Ja.
For hele filmen var vanskelig.
En lang vaskeliste av vanskelige ting.
Vet dere hva?
Seerne burde ikke tenke på det.
Vi går gjennom det og tenker: "Husker du det?"
Hvis noen tror at Pixar slapper av
etter suksessen de har hatt,
kan jeg si som nykommer
at disse folkene jobber hardest av alle.
De tar ikke disse filmene for gitt.
De prøver alltid å gi 150 %.
Jeg er imponert over crewet.
De tok dette som var altfor stort og komplisert,
og de bare kjørte på.
Som å fly rett inn i en orkan.
Jeg er stolt av alle som jobbet med filmen.
Jeg er stolt av selskapet som John, Ed Catmull, Steve Jobs,
Sarah og alle her har laget.
- Det er fantastisk. - Et flott sted å lage film.
Jeg elsker dette klippet. Og musikken.
Vi får se mamma som båt. Det er kjempegøy.
- Jeg liker også at Vi bare... - Sitter der.
Bare sutrer, som en gretten tenåring.
Hun kommer ikke til å gjøre noe.
Ideen er å plante ideen om
at hun er hjemsøkt av tanken av at hun ikke klarte
å hjelpe mamma på flyet.
Jeg har et klipp, vet ikke hvorfor det ikke ble med.
Føles som om det burde vært med.
Et klipp etter dette,
hvor mamma skryter av Dash. Det viser Vi som ser seg tilbake
og angrer.
Jeg tror det ville vært en god idé.
Det ble droppet, og jeg glemte det.
Ære til effektfolkene, lyset,
og animatørene her.
Gini Santos animerte mye her.
Få scenen til å føles godt sammensatt.
Noe av bakgrunnen for talen
fra Helen til barna her
er at det er forventninger til animasjon.
Man har et bekjentskap med animasjon og superhelter,
man tenker lørdag morgen.
Da har man rare serier
designet rundt konflikter, men ingen dør
eller blir alvorlig skadd, eller så er det ingen konsekvenser.
Jeg tror det skyldtes en flokk med psykologer
som sa hva som var usunt for barn. Jeg tror det er motsatt.
Jeg tror det er bedre at barn ser at det er konsekvenser,
at hvis helten blir skadd og fortsatt må kjempe,
så er det mer dramatisk og mer livsnært.
Jeg ville vise at dette er en annerledes verden.
Dette er ikke en film
hvor man syr puter rundt alle erfaringer.
Fantastisk animasjon av Cameron Miyasaki,
dette er subtile greier, vanskelig å få til.
Holly og Sarah hadde stemmene her,
og Cameron traff spikeren på hodet.
Svært subtile uttrykk,
stive blikk og nølende blunking.
Man kan se hva som foregår i tankene deres.
Hun får håret bak ørene og gjør seg klar.
Vi snakker ikke om hvor vanskelig alt er.
Jeg sier bare at det er flott å se ansiktet hennes.
Simuleringsfolkene jobbet seg nesten ihjel.
Jeg elsker det Michael Giacchino gjorde her.
Syndroms tema, og det brukes på et par forskjellige måter.
Det er også et fantastisk sett.
Scott Caple sto bak mye av dette.
Jeg nevner ofte animatørene.
De er filmens skjulte helter.
Navone laget en flott scene mellom Mirage og Syndrom.
Det viser Syndroms skumlere sider.
Her går Helen tilbake til å være Elastika.
Jeg likte ideen om at
noen som hadde inntatt morsrollen
måtte finne frem gamle evner og fortsatt være dyktig.
Mark Andrews og jeg samarbeidet
med å finne ut måter hun kunne bli fanget på.
Han endte opp med å skrive hele sekvensen og det ble flott.
Akkurat som du ser det nå, bare som storyboard.
Flott design
av Mark Andrews og Andy Jimenez.
Flott animasjon av Dave Mullins.
- Rob Russ laget dette. - Hun blir flat. Utrolig.
- Håret er ute, flott. - Ja.
Vanskelig å endre Helen til modellen
som kan gjøre alle strekketing, og å gjøre det sømløst.
Jeg elsker settene og størrelsen.
Denne vitsen var min idé.
Jeg ser på kvinner som er hyklerske i forhold til sine kropper.
De fleste menn sier. "Du ser bra ut."
Skjønner du? Du er en kvinne.
Jeg hadde tre søstre og jeg ser at kvinner
er altfor kritiske med sine kropper.
Menn er bare takknemlige for at de er her.
Tro meg. Hele sekvensen med at strekkingen blir et problem,
var noe som Mark Andrews og jeg fant ut av.
Når hun først er i basen,
en storyboard-tegner laget det, og det var veldig enkelt.
Jeg sa: "Nei, du forstår ikke.
"Strekkingen må bli et problem."
Hva om hun sitter fast mellom to dører?
Der og da forsto jeg og Mark det.
Dette er i stor grad hvordan Mark laget det.
Noen av mine fineste stunder i filmen er med Mark
og vi finner ut hvor mange måter hun kan...
- Havne i trøbbel. - Havne i trøbbel.
Flott animasjon av Shawn Krause.
Her øver Volletta. Det skal ikke skje igjen,
det som skjedde på flyet.
Jeg ville vise at hun var fast bestemt på å ikke mislykkes.
Det forandrer noe med karakteren hennes.
Flott lys her av Janet Lucroy.
Flott animasjon av Dave DeVan.
Flott at Volletta har håret bak begge ørene.
- Klar for action. - Det var en visuell idé,
og det var viktig å få håret hennes riktig.
Som filmskaper ønsker man å si ting visuelt.
Å først ha håret hennes i ansiktet,
som om hun gjemmer seg, og så gradvis flytte det bakover,
og til og med ha mor til å flytte det i Miyasaki-scenene,
var viktig for å vise hva som skjer med henne.
Jeg tror på å gi unge talenter en sjanse.
Viser man tillit, trenger man ikke dulle så mye.
I min første animasjonsjobb var jeg så uheldig
å jobbe for en regissør som undervurderte folk,
og holdt dem igjen med lave forventninger.
På en overlegen måte sa han:
"Du er ikke klar for dette."
Jeg tror det startet en brann i meg, om at når jeg ble regissør,
skulle jeg være helt motsatt.
Jeg skulle gi folk
som var dyktige og uerfarne utfordrende scener.
Det har blitt en kampsak for meg å bruke uerfarne animatører
og kaste dem ut i bassenget og se om de kan svømme.
Denne filmen var intet unntak.
Jeg ga svært utfordrende scener til svært uerfarne animatører,
som viste seg å være svært dyktige.
De ble livredde.
Men de kjørte på og klarte seg bra.
Jeg har bare blitt skuffet et par ganger,
og jeg har gjort dette mange ganger.
Vanligvis klarer de seg bra.
Jeg tror det er flott
for erfarne animatører også å se at det er hard kamp.
Det kommer dyktige folk,
jeg vil gi dem sjansen. Og hvis de klarer seg bra,
kan de nå langt.
Dette gjorde vi gjennom hele filmen.
Folk hever seg. Spesielt hos Pixar,
som er en stor gruppe med overstrebere,
- som alltid er klare til dyst. - Ressursene her er fenomenale.
Vaktfuglen var Mike Cachuelas idé,
som jobbet med historien i begynnelsen.
Jeg syntes det var en flott idé.
Denne scenen var vanskelig å skrive.
Jeg skrev den på fire forskjellige måter.
Målet var:
Hvordan rettferdiggjøre at Mirage lar fyren gå?
Hvordan reagerer han etter han har tenkt seg om?
Vi var uenige om han skulle
true henne eller ikke.
Jeg følte han hadde brygget på det lenge nok,
og at han ikke ville vite
om han skulle kvele henne eller ikke.
- Han mistet jo alt. - Ja.
- Målet var å komme hit. - For spøkens skyld.
Flott animasjon av Andy Schmidt,
et av tidenes beste fall.
Det var også en ting. Mirage snur seg.
- Hvorfor snur hun seg? - Ja.
- Hvordan gjøre det? - Det falt på plass da...
Ideen om at Mirage dytter vekk Syndrom.
- Han setter hennes liv i fare... - Hennes liv.
- ...etter det. - Det er flott.
Det viser hvor lite respekt Syndrom har for livet.
Jeg føler det samme gjelder for mange ekte skurker.
Noen ganger dekorert med bedre motiver, men nei.
Nå er vi i gang med...
En sekvens vi kaller "160-kilometersløpet."
Dette var med i mitt første utkast.
I noen sekvenser hvor jeg hadde skjelettet,
men ønsket å legge på mer kjøtt,
som med sekvensen i byen,
men her var jeg ultraspesifikk.
Jeg skrev hver eneste ting her,
for det var en av grunnene til at jeg ville lage filmen.
Hvis filmen var måltidet,
er dette desserten.
Dette var en av tingene
jeg ville se som en kinogjenger.
Jeg ville se hva som ville skje hvis man kunne løpe,
og det er alt en kan, men det er en stor gave,
hvis svært raske folk prøver å drepe deg.
Det flotte er at han oppdager underveis
hva han kan gjøre. Han vet det ikke fra før.
- Det er poenget med sekvensen. - Ja.
Det er ikke bare en jaktsekvens.
Det er en gutt som oppdager at han kan mye mer enn han trodde.
I den første versjonen
var dette laget som en ren actionsekvens.
Alle øyeblikkene hvor han finner ut:
"Oi, jeg kan gjøre dette," var borte. Jeg måtte si:
"Han slo en fyr i ansiktet og slapp unna med det."
- Ja. - Ikke sant?
Sekvensen hopper mellom skrekk og munterhet.
Han er livredd og full av adrenalin.
Man han undrer seg over alt han kan gjøre.
Han går frem og tilbake mellom disse.
Jeg elsker å gjøre dette.
Ted Mathot, jobber med Mark Andrews,
Andy Jimenez var dyktig med planleggingen.
Patrick var svært flink. Effektene er flotte.
Michael var fantastisk med musikken.
Dette var noe av det morsomste
i en film full av morsomme ting. Ideen var å ha en sekvens
hvor han sliter noe vanvittig helt til siste sekund.
Og det at han stopper er det som redder ham.
Jeg tror du kan forestille deg hvor mange locations vi hadde.
Jeg håper du kan forestille deg det.
I begynnelsen lot vi ingen telle.
"De har mange sett.
"Vi burde telle og finne ut hvordan vi skal gjøre det."
"Bare skriv et stort antall sett."
"Skriv et stort antall."
Tror ikke vi vil se for nøye etter.
- Du var redd alle ville stikke. - Jeg vet de ville ha gjort det.
Det ville vi ikke. Noen scener er i forandring...
- Skiftende innfall. - Kanskje ikke mange sekvenser.
Vi kuttet kanskje mange, filmen er lang.
La oss ikke analysere for mye.
- Vi mister kanskje ambisjonen. - Ja.
- Vi begynner å se... - Kranglingen er over.
...bror og søster som jobber sammen.
- De forsvarer hverandre. - De...
Hun har ikke gjort dette før.
Hun slo på skjoldet mens hun var i luften,
uten å røre bakken, så hun finner ut
at hun svever i denne greia.
At hun har opphevet tyngdekraften.
Igjen det trivielle og det fantastiske,
hva om man støter på mamma og pappa?
Det var en morsom måte å føre dem sammen igjen på.
Her blir fellesskapet avbrutt.
Dette er første gangen at barna ser foreldrene,
- gjøre... - Det de kan.
Man får en følelse
av å bli overrasket av foreldrene sine.
Man er ikke vant til å se dem gjøre noe fysisk.
Nå står familien sammen for første gang.
Tanken var å gi seerne en liten smak av dette.
- Og så avslutte det før... - Ja.
- ...de virkelig før se det. - Ja.
Syndrom har ikke skjønt dette.
Han vet ikke at det er mange av dem her.
Det behager både skurken og nerden i ham.
- Ja. - Ikke sant?
- Han har fire flotte samlekort. - Nettopp.
Flott animasjon av John Kahrs. Så av Rodrigo.
Jeg nevner enkelte animatører
fordi jeg tilfeldigvis nevner scenene deres.
Men hele crewet gjorde sakene sine bra.
Mark Henne og teamet hans laget flotte simuleringer.
Se på kappen og håret.
- Syndroms hår. - Fantastisk.
Jeg elsker lyset i rommet.
Veldig nifst lys,
litt funklende også.
- En skinnende teknologisk følelse. - Ser kult ut også.
Morsom animasjon av Victor Navone,
- basert på Steve Hunters gange. - Steve Hunter.
En av våre sjefsanimatører.
Han traff spikeren på hodet.
Og ristingen som Steven noen ganger gjør
for å løse opp i nakken.
Små flotte fysiske ting
som folk henter fra sine egne liv.
Folk tror animatører filmer folkene som har stemmene,
og bare etterligner dem.
Og selv om vi spiller inn opptakene på film,
er det bare én del, og animatøren velger å se eller ei.
Hvis det er ett problem med animasjon,
er det at for mange animatører kun studerer annen animasjon.
Jeg lærte å se andre steder.
Hvis du skal animere et barn, dra til en barneskole,
eller lekeplassen eller der hvor barn er,
og foreta egne observasjoner. Tenk på lillebroren din
eller noen du kjenner.
De beste animatørene tegner fra sine egne liv.
De henter litt her og litt der.
De ser i speilet og lager et uttrykk de ønsket å fange.
Det frustrerer meg når folk ser på animatører som teknikere,
for de er kunstnere.
Når de fåt til et flott øyeblikk, gjør de noe artistisk.
De kombinerer på en unik måte
kunnskapen og artisteriet til en skuespiller og en visuell artist.
Derfor er det få folk i verden som klarer det...
- Tja. - ...slik det kreves hos Pixar.
Ja.
Selv skurkene får ha det litt gøy.
Men ikke så lenge.
Nyter suksessen. Men hvis de nyter den for tidlig.
Må man stanse dem.
Jeg har hørt på mange kommentatorspor i det siste.
De er laget av folk
som ser hva filmene deres har gjort ute i verden.
Dette er før filmen er lansert.
- Vi liker det. - Ja. Men vi aner ikke
om Pixars suksess...
Kommer vi til å ødelegge den?
"Håper ikke det."
Straffen for å slippe til utenforstående.
Nei, det var gøy å lage den,
og det ble filmen vi ønsket å lage.
Mike Venturini animerte Frozone her.
Sam Jackson var morsom her,
bra gjort. Jeg elsker ham.
Vi aner ikke hvordan filmen vil bli mottatt.
Vi kunne ikke ha prøvd hardere.
Vi jobbet nesten livet av oss. Vi håper alle liker den.
Mer fantastisk musikk.
En heroisk versjon av skurketemaet,
noe som er flott.
Det er det Syndrom er i dette øyeblikket.
Det at han nyter å være superhelt
og samtidig setter folk i fare.
Han redder masse folk,
og kaster deretter tankbilen bak seg.
Glemmer at folk er til stede.
Karakterens flotte schizofreni
og glemsomhet.
Snart kommer en svært inspirert idé.
Jeg visste jeg måtte få familien tilbake til byen,
og jeg hadde alltid det der.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle få dem tilbake.
Vi snakket om forskjellige ting.
En av artistene jeg jobbet med
i The Simpsons og Gutten ogjernkjempen, Kevin O'Brien,
sa: "La meg prøve noe."
Han hadde enn idé om å ta en bil,
med Helen som holder den. Den var så sprø
at jeg først sa: "Jeg må tenke på det."
Et par timer senere sa jeg:
"Det er nødt til å bli dette!"
Det er en sprø og herlig idé.
En husvogn festet til en rakett lander i byen.
Ja.
En utfordring som regissør
er å prøve å være effektiv,
fordi jeg verdsetter ressursene jeg får.
Så jeg ville få dem raskt ned.
Nok en flott øyeblikk for John Lasseter.
John sa: "Vent, vi trenger noe komisk.
"Kanskje de burde krangle om noe."
Jeg sa: "Ikke si mer. Jeg vet hva jeg skal."
Når John sier noe, har du lov.
Så jeg var ikke en uansvarlig regissør.
Han skapte en liten åpning for meg.
Ideen om Bob og Helen som krangler om retningen var flott.
Jeg skrev scenen, og jeg tror det passet perfekt.
Scenen begynner med vakker animasjon
av Doug Frankel. Og her
er noe av den viktigste og mest dramatiske animasjonen i fimen.
Her bytter man til Pete Sohn.
Dette er vanskelig å gjøre, å få det til å se ekte ut.
Tanken er at Bob viser at han føler seg svak.
Det er så uventet for Helen at hun blir rørt av det.
Den søte stunden
blir avbrutt av en gigantisk robot.
- Selvsagt. - Det er jo The Incredibles,
Nå er vi i full gang med denne sekvensen.
Jeg skrev den ganske løst.
Jeg skriver hva som må skje.
Vi må se at Volletta blir slått ut.
Vi må se at pappa kommer til unnsetning,
for han har vært forsømmende frem til nå.
Han må forsvare barna sine.
Noe av det hadde jeg klart av hva som måtte skje.
Dette må skje, og hver karakter må ha sitt øyeblikk.
Utover det...
Det er en stor actionscene og alle figurene er med.
Den gikk gjennom...
- En million iterasjoner. - Det var ikke før mot slutten
- at det ble klart. - Vi fikk en idé,
Mark og jeg, om fjernkontrollen.
Vi trengte det trivielle.
Vi hadde fantastiske versjoner av sluttsekvensen,
men det føltes ikke som filmen, det var for fantastisk.
Da vi fikk ideen om å kjempe om fjernkontrollen,
noe som alle kan relatere til,
var det alt vi trengte. Alle versjonene var nyttige,
for vi visste hva vi ikke ville ha. Men det var elementer.
Vi ville ha ham til å løpe på vannet
og vise det med å kaste ballen.
Men denne slutten var
et samarbeid mellom Mark Andrews og...
- Jeg syns det ble fantastisk. - Ja.
Man vet hvor man er.
Man går seg ikke vill, men man fyker overalt.
Det elsker jeg som regissør, for det er utfordrende.
Når mye informasjon skal formidles på kort tid.
Jeg deltar aktivt i planleggingen.
Jeg elsker det.
Når jeg skriver ting, forestiller jeg meg scener.
Jeg er svært aktiv med storyboardingen.
Det blir ikke bare sendt til meg.
Jeg liker å finne ut av slike ting,
fordi jeg vet det er lett å miste publikum
i slike scener.
Mange actionfilmer er dårlig laget, hvor man bare ser nærbilder.
Man vet ikke om noen er 3 eller 30 meter unna.
De dyktige actionregissørene,
James Cameron, Spielberg, George Miller og slike folk...
Man vet alltid hvor man er.
Det var jeg slik sekvens jeg ville få til.
Folk spør om hva en animasjons- regissør gjør, det frustrerer meg.
Det viktigste en regissør gjør i en animasjonsfilm
er det samme som man gjør i en vanlig film.
Forstår vi karakterene? Har de troverdige motiver?
Føler vi noe? Følger vi handlingen?
Er noe kjedelig? Forstår vi forholdene
når de er viktige? Hvordan er timingen på klippingen?
Hvordan er sammensetningen?
Når skal musikken komme? Hva slags musikk trenger man?
Alle de spørsmålene er
nøyaktig de samme som hos andrefilmskapere.
Noen tror visst at animasjonsfilmer bare skjer.
At noen teknikere et sted
bare flytter litt på ting,
trykker på knapper og...
Ja, trykk på knappen som sier: "Lag filmen."
Det er ikke slik. Det kreves mye tankevirksomhet.
For meg handler det om historiefortelling.
Enten engasjerer man folk eller ikke.
Enten får man dem til å føle noe,
enten det er å være redd, å le av noe, eller å være trist,
eller så gjør man det ikke.
Du drepte ham i hjel.
Her er det fantastisk effektarbeid.
Av Martin Nguyen
og eksplosjonen av Gary Bruins.
Helt fantastisk.
Heltene våre har reddet dagen.
Skurken er borte og Frank Thomas og Ollie Johnston...
- Kommer frem. - Kommer frem.
Mens vi spiller inn dette...
Frank døde i går kveld i en alder av 92 år,
og etterlater seg utrolig mye flott arbeid.
Han var en av mine mentorer.
Han, Ollie og Eric Larson,
og Milt Kahl, alle de Disney-folkene...
Alle som jobber med animasjon
skylder dem masse.
Utrolig arbeid. All ære til deg, Frank.
- De dukket også opp i... - Gutten ogjernkjempen.
Det var flott å få med begge i denne filmen,
for jeg beundrer dem stort.
Jeg hedrer dem så ofte jeg har anledning.
Flott fremføring av Spencer Fox.
- Ja. - Han leste bra.
- Ron Zorman animerte. - Storartet.
Spencer hadde rare innlesninger.
De var helt spesielle.
Vi skjønte fort at han var rette mann.
Jeg har ennå ikke nevnt
våre animasjonssjefer, Three Caballeros,
Tony Fucile, Steve Hunter og Alan Barillaro.
De gjorde en fantastisk jobb. Det var overalt.
De animert ingen bestemte scener,
men de er med gjennom hele filmen.
De får alle til å heve seg. Det er helt utrolig.
- Tusen takk. - Ja.
Fantastisk animasjon av John Kahrs.
Det at han nå krenker hjemmet,
som er mer koblet
til den opprinnelige åpningen med Syndrom
som også er på DVD-en. Krenker hjemmet.
Den gamle åpningsscenen i filmen
er at han kommer inn og griper babyen.
Dette var med i mitt første utkast.
Jeg hadde ikke scenen i byen klar.
Men jeg visste jeg ville ha denne scenen.
En del av problemet med mange superheltfilmer,
er at de involverer så mange folk på slutten,
fordi det skal være spektakulært.
Men det er vanskelig for seerne og bry seg om en flokk.
Men de bryr seg om én person.
Jeg visste jeg ville ha den siste actionsekvensen
i filmen til å dreie seg om babyen.
For vi bryr oss om den.
Mor og far vet ennå ikke
at Jack-Jack har forandret seg.
De tror han fortsatt bare er Jack-Jack.
Bare Jack-Jack. Og han hadde én
- ting til han måtte gjennom. - Han ble klissete.
Vi fikk det ikke til i tide.
Her er Syndrom i hva?
Kappen.
"Ingen kapper."
Jeg liker dette klippet,
hvor mor prøver å trøste barnet mens ting regner mot henne.
Dette klippet er også symbolsk for hele filmen.
Du har forsteder, men ett hus eksploderer.
- Alle sekvenser skal eksplodere. - Copyright, John Walker, 2004.
Sandy Karpman og Mach Kobayashi
var flinke med skjoldet som er en flott effekt.
En liten gjesteopptreden av sønnen min, Nick,
som også hadde stemmen til Squirt i Oppdrag Nemo.
Her har vi løpebanen.
Dette kom tidlig med.
Tony Rydinger viser seg.
Vollettas hår er tilbake,
og hun føler seg svært annerledes. Hun står der.
I én versjon hadde du Volletta som kysset ham.
Ja. Hun ble litt...
- Litt for direkte. - Litt direkte der.
"Kanskje vi ikke burde." Jeg tenkte: "Hun er en superhelt."
Hun er ikke redd for Tony lenger.
Min eldste gutt Michael har stemmen til Tony Rydinger der.
Min midterste gutt, Jack, inspirerte til Jack-Jack.
Nepotismen lever i beste velgående i filmen.
Jeg utelater min kone. Hun har utrolig superkrefter,
som er inspirasjonen for filmen.
Her kommer de tilbake til det vanlige livet.
- Det er mye lettere. - Dust!
Sarah gjorde en flott jobb der.
Man må lytte til dem, for de gjør morsomme ting.
Det er en Pixar-tradisjon,
som jeg først ikke ville observere,
med å ha John Ratzenberger der.
Hvorfor må alle filmene ha det?
Men alle filmene har hatt suksess.
Så jeg ville ikke bryte tradisjonen.
Jeg tenkte han var perfekt for Undergraveren.
Han gjorde en flott jobb med det.
Spøken er at han har den siste stemmen i filmen.
Her er rulleteksten, designet av Teddy Newton.
- Andy Jimenez. - Ja, han gjorde mye.
Mark Holmes og Lou Romano sto for mye av fargene.
Tanken var å beholde 60-tallsretroen.
Sent på 50-tallet og tidlig på 60-tallet
pleide filmer å ha flotte gratiske
rulletekster laget av
folk som Saul Bass og Maurice Binder.
Jeg tenkte de var en fin måte å sende folk ut av salen på,
med å ha denne gratiske rulleteksten
som minner folk på ting i filmen.
Det er også en flott måte å forevige alle folkene
som gjorde en så god jobb med filmen.
Noe av det vanskeligste med kommentatorspor
er at for hver person man nevner,
er det 10 eller 15 man ikke nevner
som også gjorde en god jobb.
Nå får du se alle navnene.
Hundrevis av folk jobbet med filmen. En fortreffelig opplevelse.
Pixar er et flott sted å lage film.
Det er helt vilt hvor dyktige folk er her.
En velsignelse å få jobbe med dem.
Det var som å komme til Yankee Stadium.
Her slår de bare homeruns.
Dette er kongen på haugen
av animasjonsstudioer og filmstudioer.
Å komme til noe slikt var utfordrende.
Hva skal vi gjøre her
som ikke allerede er gjort?
Men man kan ikke være redd.
Ingen vil ha pinglete regissører og produsenter.
De vil ha folk som kommer og tar over.
Som gjør det de kan og gjør ting enda bedre.
Så vi gjorde et stort nummer av oss selv de første månedene,
for å gjøre et inntrykk.
Jeg vet ikke om det var et godt inntrykk,
men vi skulle gjøre et inntrykk.
Vi skulle ikke være redde. Men jeg var redd.
Det er så flott å jobbe et sted hvor...
- Man trenger kun... - Å bekymre seg for filmen.
Den må bli flott.
Det er utfordrende.
Man har alt man trenger for å klare det.
De støtter deg hele veien.
Filmskaping handler mye om å skjerme filmen
- fra alt som... - Vil skade den.
Dette er et svært beskyttet sted.
Historiene er beskyttet.
De blir også utfordret og forbedret,
og de blir tatt godt vare på.
Man får kanskje ikke sove godt, men filmen gjør det.
Ja, jeg prøver
faktisk å ta igjen litt søvn nå.
Noe av det som slo meg med CG-prosessen,
er at det virket som om vi diskuterte i årevis.
Kompliserte, små, nyanserte, ultradetaljerte avgjørelser
om et utrolig stort omfang av ting.
Alle disse diskusjonene
havnet bare i et stort sort hull.
Som i en brønn hvor man slipper noe
og man aldri hører bunnen.
Hver dag tok man tusen avgjørelser,
og filmen syntes aldri å gå fremover.
Iblant måtte jeg si:
"Filmen blir vel laget? Vi skal vel fullføre den?
"Avgjørelsene er..." "Ja, vi har dem.
"De landet trygt i favnen.
"Det tok flere dager før de kom fram.
"Men de er der og vi har dem,
"de er katalogisert og notert."
Jeg glemte dem fort
og det virket som om det skulle vare for alltid.
Så lenge jeg gir dem tusen avgjørelser
de må takle, vil ting bevege seg fremover.
Det morsomme er at da jeg begynte å glemme det,
begynte filmen å komme tilbake, og den ble fullført.
Alle disse tingene førte til noe.
"Når ble alt dette gjort?"
"Det er de fire hundre milliarder avgjørelsene.
"Slik ser de ut samlet."
Det virket som at ingenting skjedde.
Så virket det som om alt skjedde over natten,
og filmen kom plutselig frem.
Vi takker alle folkene dere ser her.
Se noen av de andre tingene på DVD-en
hvor alle disse folkene vises frem.
Bill Wise...
- Rick Sayre. - Og Bryn Imagire
og Ralph Eggleston ble med like etter Nemo
da vi hadde trøbbel, og de reddet oss.
Og Nigel...
Janet, Patrick, og så videre...
- Kori Rae. - Katherine Sarafian,
Mark Henne, alle som jobbet med simulerinig.
Vår eminente klipper Steve Schaffer.
Han er på den andre siden av glasset.
- Stirrer på oss. - Ja.
"Hva med meg?"
"Jeg var jo bare med på alt."
En samling av flotte folk,
alle gjør sitt beste.
John og jeg takker
hvert eneste navn du ser her, selv babyene.
Vi er takknemlige for dere.
For å bli født under produksjonen.
For å gi foreldrene deres enda en grunn til å dra på jobb.
En av våre
animatører, Dave Mullins,
tenkte for mye på en av de første scenene.
I det øyeblikket han fikk barnet,
fordi det nå ble krevet ekstra mye av ham,
måtte han fokusere mindre på scenene,
og de ble tre ganger mer på kornet.
Han hadde begrenset med energi.
Han kunne ikke overdrive tenkingen.
Så takk til Mullins' unge.
For å hjelpe faren din.
Hvert eneste navn her...
Vi takker dere.
Og vi takker våre seere,
for å se denne filmen,
og for å høre oss bable om den.
Det er masse ting på DVD-en.
- Mange steder å gå. - Ta en kikk.
Gå over hele DVD-en. Du vil finne vakre
og forstyrrende ting.
Så sjekk ut alt dette.
- Tusen takk. Vi sees igjen. - Ha det bra.